Aristotelés, O duši
2. kniha, 1. kapitola
Co se nám zachovalo z toho, co o duši říkali naši předchůdci, jsme probrali. Začněme tedy jakoby od začátku a pokusme se vymezit, co je to duše a jaká by byla její co nejobecnější definice.
Jeden typ jsoucen nazýváme podstatou a u ní rozlišujeme jednak látku, což ještě samo o sobě není žádná jednotlivá věc, jednak tvar neboli formu, díky níž teprve mluvíme o nějaké věci, a za třetí to, co je [složeno] z těchto dvou. Látka je přitom možností, zatímco forma skutečností, která je dvojí, [například] jednak jako vědění, jednak jako nazírání.
Podstatami jsou asi nejspíš tělesa, zejména ta přirozená, protože ta jsou základem všech ostatních. Některá přirozená tělesa jsou živá, jiná ne, přičemž životem myslíme to, díky čemu dochází k výživě, růstu a zániku. Takže každé přirozené tělo, které má život, je zřejmě podstatou, a to podstatou složenou. Protože to je ale tělo určitého typu, totiž živé tělo, nebude tělo asi duší. Tělo se totiž neříká o nějakém podmětu, spíš je samo jakýmsi podmětem, a tedy látkou. Duše tedy musí být podstatou ve smyslu formy přirozeného tělesa, které může být živé. A protože forma je skutečnost, je duše skutečností takového těla. Skutečnost má ale dvojí význam, jednak jako [v případě] vědění, jednak jako [v případě] nazírání. Je zřejmé, že [tady je to v tom smyslu] jako [v případě] vědění. Duše totiž může spát i bdít, přičemž bdění odpovídá nazírání, zatímco spánek vlastnosti, která není vykonávána. Vědění je přitom co do vzniku u daného člověka prvotnější než nazírání. Takže duše je taková prvotní skutečnost přirozeného těla, které může být živé, a to bude každé tělo, které se skládá z orgánů. Pokud tedy máme říct něco o duši všeobecně, je to prvotní skutečnost organického přirozeného těla. Takže už není potřeba zkoumat, jestli duše a tělo tvoří jednotu, podobně jako v případě vosku a svíčky nebo obecně v případě nějaké látky a toho, čeho je látkou. Přestože totiž „být“ i „jedno“ mají více významů, tím hlavním významem je skutečnost.
Řekli jsme tedy, co je duše všeobecně, je to totiž podstata ve smyslu naší definice, tedy to, čím je určité tělo [(tj. esence)]. Jako kdyby nějaký nástroj, třeba sekera, byla přirozeným tělem. Její sekerovitost by byla její podstatou a to by byla její duše. Pokud by ji ztratila, už by nebyla sekerou, leda v jiném významu. Takhle ale sekerou je, protože duše není definicí a esencí takovéhoto typu tělesa, ale jen toho přirozeného, které má princip pohybu a klidu samo v sobě.
To, co jsme řekli, bychom ještě měli uvážit pro části těla. Kdyby totiž oko bylo živočichem, pak by jeho duší byl zrak. Ten je totiž z definice podstatou oka. Oko je pak látkou zraku, který když chybí, už to není oko, leda v nějakém jiném smyslu, jako třeba kamenné nebo nakreslené oko. Tuto úvahu o částech těla je třeba přenést na celé živé tělo. To, co platí o vztahu mezi částmi, bude také platit o vztahu celého vnímání k celému vnímajícímu tělu jako takovému. Existovat jako živé totiž nemůže tělo zbavené duše, ale jen to, které duši má: tak může být takovým tělem semeno nebo plod.
Bdění je skutečností ve stejném smyslu jako sekání nebo vidění. Naproti tomu duše je jako zrak nebo schopnosti nástroje. Tělo má možnost existovat, ale podobně jako oko je oční bulva spolu se zrakem, tak živočich je duše a tělo.